Som jag har gråtit framför Cityakuten genom åren! Det är inte klokt. När doktor Greene dog på Hawaii för några år sedan, var jag helt otröstlig. På riktigt. Jag överdriver inte. Jag grät som jag aldrig har gråtit förr och det var en gråt som höll i sig flera timmar efteråt. När avsnittet var slut ringde jag mitt i gråten till K, en annan hängiven fan. Och när hon svarade, kunde hon inte prata, så mycket hulkade hon. Jag blev först livrädd att det hade hänt hennes familj något, men sedan insåg jag att hon just sett samma avsnitt. Sedan sörjde vi doktor Greene tillsammans, länge. Eventuellt har vi fortfarande inte kommit över hans död.
Nu läser jag att han kommer tillbaka. Serien är inne på sin sista och femtonde säsong i USA och i februari 09 går sista avsnittet. Och på något sätt kommer doktor Greene tillbaka. Alltid en liten tröst.
Jag drar mig inte för att säga att Cityakuten är VÄRLDENS BÄSTA TV-SERIE!!! Ingenting slår den, jag kommer aldrig att tröttna. Jag skulle kunna prata i timmar om alla personerna som kommit och gått och som jag lärt känna. Doktor Ross (suck, jag minns avsnittet när han bytte frisyr), John Carter, Susan Lewis som nästan gifte sig med dr Green, Elisabeth Corday som gifte sig med dr Green, Peter Benton, det gamle surkartet, Carol Hathaway som älskade dr Ross så mycket att hon försökte ta livet av sig för hans skull i pilotavsnittet, Kerry Weaver, Jeannie Boulet och alla de andra.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgNbk4_miijecochvrsGrj_1snt0U8d_fxVaQHLGll9YM_grj9vL-GG6-OPk4cwl6b_E-t7ba-4qiJfAU_zjBGFwThWJ5wVWBWLcyskBXbgdZh6UGJ-XWnZ0XmUXY0n_o8uhGYOTVxDEgw/s320/ERF%C3%B6rstas%C3%A4song.bmp)
Jag minns så väl hur det började. Året var 1995 och jag var med från allra första början. Man skulle utan överdrift kunna säga att jag blev totalt drabbad.
Jag var en missionär som ville frälsa hela världen. Inför andra säsongen hade jag skrivit en resumé av säsong 1 till mina arbetskompisar. Jag tror t o m att jag förhörde dem om handling och karaktärer. Premiärkvällen hade jag fest hemma. När gästerna kom fick de ta en vitamintablett och sätta på sig blå plasttossor på fötterna. Vi bar läkarrockar, åt chips ur rondskålar, drack drinkar ur provrör och åt passerad mat medan vi såg första avsnittet tillsammans. Någon tipsade Radio Stockholm om hur jag höll på och jag blev intervjuad i direktsändning om min premiärfest. Det var fullkomlig hysteri.
Sedan dess har jag varit trogen. Under många år spelade jag in varenda avsnitt. Har hela vinden full med vhsr. Pilotavsnittet tjatade jag mig till från någon jag kände på TV3.
Idag finns hela serien på dvd. Någon gång ska jag investera i en tokbox med alla femton säsongerna. Sedan låser jag in mig nånstans med bäcken och passerad mat och kommer inte ut förrän jag har sett alla avsnitten igen. Det kan ta tid, det.
Man kanske skulle ringa och tipsa Radio Stockholm.
3 kommentarer:
Men vad rik han är, doktor Carter
Shit, och jag som trodde att jag var värst. Du slår min hängivenhet med hästlängder :-) Mark kommer tillbaka i form av en återblick, fast en som man aldrig sett innan. Alltså, nyinspelat men utan att skaka upp honom från de döda. Tydligen blir det likadant med Pratt.
Jonas: Ja gud, vad rik doktor Carter är! Så kittlande ofattbart rik. Och ändå så himla anspråkslös. Vilken kille! En sån skulle man ha. PS! Det var roligt den gången han gav sig själv en stöt med den där defrillivibratorn, eller vad det heter.DS!
Annelie: Ingen kan klaga på min hängivenhet. Jag missade tyvärr förrförra avsnittet där Pratt dog. Hörde att det var FRUKTANSVÄRT starkt och sorgligt.
Och jag anade nästan att det skulle bli Mark Revival i form av återblickar. Det där med att återuppstå och komma ut ur en duschkabin, som Bobby Ewing i Dallas gjorde, känns en aning konstruerat.
Skicka en kommentar